Борис Виан
Синята патка

Превод от френски: Рада Баларева, 1989

chitanka.info

Синята патка[0]

I

На осемнайсет километра в следобеда или девет минути преди часовникът да отмери дванайсет удара, защото скоростта беше сто и двайсет километра в час, и то с автомобилна кола, Фаетон Бугр[1] спря край сенчестия път, подчинявайки се на повика на един палец, сочещ напред, който продължаваше в многообещаващо тяло.

Анаис бе решила да пътува на стоп само в краен случай, защото спирачките бяха рядкост. Паралелната рядкост, и то не по-маловажна, на обувките обясняваше окончателното й решение.

Фаетон Бугр всъщност се наричаше Оливие и й отвори вратата; Жаклин се качи (Анаис беше измислено име).

— В Каркасон ли отивате? — попита тя със сире́ноподобен глас.

— Бих искал, но по кой път трябва да тръгна от Руан?

Всъщност те бяха съвсем близо до Хавър и пътуваха към Париж.

— Ще ви покажа — отговори Жаклин.

След три километра Оливие, срамежлив по природа, отново спря фаетона си и се наведе над лявото крило, въоръжен с английски ключ, за да промени ъгъла на огледалцето.

Като се обърнеше наляво, вече можеше да вижда от мястото си три четвърти, което е по-добре от нищо, от младата жена, седнала от дясната му страна, с лукава усмивка в съзнанието на Оливие, но с обикновена усмивка на устните.

Отзад бяха само Майора, едно куче и два куфара. Майора спеше, а двата куфара нямаха удоволствието да дразнят кучето, седнало твърде далече.

Оливие сложи английския ключ в металната кутия под таблото, настани се отново и подкара колата.

Беше мечтал за тази отпуска още от края на предишната, като всички хора, които работят много. Единайсет месеца се подготвяше за този най-скъп измежду всички други момент — особено ако вземеш влак — на бягство в светлото утро към жаркото усамотение на тропическия Оверн, което се простира до Од и угасва чак на свечеряване. Сега преживяваше отново последната си сутрин в кабинета, усилието да сложи по един крак от двете страни на телефона и да хвърли в кошчето папката с новопристигналата документация, топлия въздух, изчезващ под асансьора с нежно свистене, танцуващия пред него слънчев лъч, отразен в металната му гривна, а на връщане вкъщи, в апартамента му на улица „Крайбрежна“ — крясъка на чайките, на черните и сиви гларуси, някак вялото оживление на пристанището и силната миризма на катран от аптеката на Лалето, съседка му отдолу.

Един норвежки кораб точно стоварваше партида опропастени борове, нарязани на трупи, дълги три-четири стъпки, а в пространството, където Оливие бе вперил жадно поглед, се мержелееха картини от волния живот в дървена колиба край езерото Онтарио и той се спъна в някакво дебело въже и се озова във водата, натежала от мазут, или по-скоро олекнала, тъй като мазутът е по-лек от водата, и пълна с летни отпадъци.

Всичко това беше вчера, а действителността надмина далеч и най-съкровените желания на Оливие, на волана на колата си, с Жаклин, кучето, двата куфара и Майора.

С Жаклин, чието име Оливие още не знаеше.

II

На излизане от Руан Жаклин показа на Оливие правилния път и грациозният й жест я приближи към него дотам, че кестенявите й коси докоснаха бузата му.

Бистра мъгла премина пред очите му, съвзе се след пет минути, като се възползува от тях, за да отпусне педала на газта, който зае неохотно новото си място, тъй като от предишното виждаше голям отрязък от пътя през една дупка на пода.

Пътят се навиваше с голяма скорост около гумите на колата, но усъвършенстваната система, разработена на основата на клещи „Суер“, които се продават във „Велочасти“, го отхвърляше автоматично и той падаше отзад на меки вълни, разтеглен от бързото въртеливо движение на колелата. Работниците по пътищата, отдадени открай време на този неблагороден спорт, режеха с ножици образувалите се равномерни вълни, чиято височина нарастваше правопропорционално на скоростта на колата, която пък обуславяше коефициента на разтеглянето. С получения по този начин чакъл всяка година строяха нови пътища и така броят на договорените говеда във Франция се увеличаваше равномерно.

Дърветата от двете страни на пътя, захванати здраво в земята с корени, предвидени за тази цел, не участвуваха в навиването. Понякога обаче те подскачаха при преминаването на колата, защото Оливие беше сложил ауспуха и онези, чиито клони не докосваха телефонните жици (а повечето бяха такива, тъй като за най-малкия опит бяха подлагани на строго подкастряне от отговорните лица), не можеха да бъдат предупредени навреме.

Гнездата на птиците, които знаеха тоя номер още от 1898 година, устояваха като по чудо и на подскоците.

Малки облачета придаваха на небето вид на небе, осеяно с малки облачета, а то си беше такова. Слънцето светеше, а вятърът раздвижваше въздуха, освен ако движението на въздуха не пораждаше вятър — нещо, за което би могло да се спори твърде дълго, защото краткият „Ларус“ определя вятъра като „движение на въздуха“, а движение може да бъде самото действие или състоянието на това, което е раздвижено.

От време на време някой делфин пресичаше пътя, но това беше само зрителна измама.

Оливие все така гледаше в огледалцето трите четвърти от Жаклин, сърцето му пламтеше от повече или по-малко смътни желания, а несъмнено и Макс дьо Вьози[2] не би казал друго.

Едно друсване, по-силно от другите (защото имаше повече), внезапно изтръпна Майора от вцепенението му. Той се протегна, разтърка с длан лицето си, измъкна от джоба си гребен и приведе в ред своята четина. Извади стъкленото си око от съответната орбита, грижливо го излъска с наплюнченото ъгълче на носната кърпичка и го подаде на кучето, но то отказа да си ги разменят. Тогава той го постави на място и се наведе към предната седалка, за да поддържа разговора, който до момента беше от най-рехавите.

Облакъти се на облегалката между гърбовете на Жаклин и Оливие.

— Как се казвате? — попита той.

— Жаклин — отговори тя, като се обърна леко наляво, за да го запознае с профила си, поради което сега Оливие я виждаше в огледалцето анфас.

Тъй като и последната четвърт от зрението му беше изцяло погълната от новата страна на Жаклин, разкрила му се след обръщането й към Майора, той не можа да си даде сметка навреме за едно обстоятелство на пътя, чието изникване не би го лишило от рефлекса, нужен, за да го избегне, ако го беше забелязал в желаното време, но той вече не виждаше и сгази споменатото обстоятелство, в случая коза.

Като рикошира в козата, той връхлетя на един километричен камък, сложен от дясната страна на вратата на гараж, за да може собственикът да си я разпознава, и от придобитата скорост проникна в гаража, изоставяйки дясното крило на колата на огладнелия каменен знак.

Собственикът на гаража счете за свой дълг да поправи колата, а Оливие помогна на Жаклин да слезе от неговата страна, тъй като монтьорът вече бе смъкнал дясната врата.

Майора и кучето слязоха на свой ред и се заоглеждаха за ресторант, по възможност с бар, защото Майора беше жаден.

Пътьом установиха, че козата, първопричина за катастрофата, се радваше на добро здраве, като се има предвид, че беше от бряст, а монтьорът бе боядисал козината й в бяло и я използуваше за примамка. Жаклин я погали, а кучето, в знак на симпатия, се изпика върху задния й крак.

Единствената кръчма наоколо, „Коронованият тапир“, смайваше с вида си. В ъгъла, около някакво каменно корито, пълно с нажежени въглени, се суетяха мъже, а един от тях удряше силно с чук по парче нажежено желязо във формата на конска подкова. И още по-странно, някакъв кон, с платнена торба на врата, подвил задния си ляв крак, чакаше реда си, преживяйки тъжните си мисли със своите здрави зъби. Трябваше да отстъпят пред очевидното: кръчмата беше отсреща.

Върху бяла покривка им сервираха празни чинии, ножове, вилици, чаши и солница за сол, пипер и горчица по средата, после салфетки и за капак, нещо за ядене. Майора изпи една чашка от мехур и отиде да храносмила в люцерната заедно с кучето.

Оливие и Жаклин останаха сами в беседката от габър.

— Знаехте ли, че отивахме в Каркасон? — попита я той в упор.

— Не — отвърна Жаклин, — но се радвам, че и вие отивате там.

Оливие се задуши от щастие, дъхът му секна и той започна да диша като човек, когото душат, липсваше само смехът на палача.

След известно време се съвзе и отново надви плахостта си. От това порасна с половин глава и леко приближи ръката си до ръката на Жаклин, седнала срещу него.

Птиците под беседката си деряха гърлата като магарета, бомбардираха се с трохички и зелени камъчета и това радостно настроение лека-полека опияняваше Оливие.

— Ще останете ли няколко дни? — отново попита той.

— Смятам да прекарам там цялата си ваканция — увери го Жаклин с повече от покъртителна усмивка.

Оливие приближи още малко ръката си и от туптенето на кръвта в артериите му златистото вино в чашата леко затрептя, получи се резонанс и тя изведнъж се счупи.

Отново време да събере смелост и да продължи:

— При роднини ли отивате?

— Не — каза Жаклин, — ще отседна в хотела на Сдружението „Албигойци и гара“.

Косите й всъщност не бяха кестеняви, особено когато слънцето ги пронизваше така, и луничките по ръцете й, загорели от живота на открито — а от него стават още повече, — пораждаха разни мисли и Оливие се изчерви.

После, взел в ръце цялата си смелост, той я прехвърли в лявата си ръка и сложи дясната върху най-близката ръка на Жаклин, но не можа да види коя точно, защото тя изчезна в голямата му мъжка лапа.

Сърцето му чукаше силно по гърдите и той каза „Кой е?“, но разбра грешката си, а Жаклин не си отдръпна ръката.

Тогава всички цветя изведнъж разцъфтяха и чудна мелодия заля полето. Това беше Майора, който си тананикаше Деветата симфония с хоровото изпълнение и идваше да ги предупреди, че автомобилът е поправен.

III

Сега, след Клермон, колата се движеше между два реда електрически стълбове, целите разцъфтели, които ароматизираха въздуха с приятен мирис на озон.

На излизане от Клермон Оливие старателно се прицели в Орийак и продължи по тази траектория. Вече нямаше нужда да държи волана и той отново затвори ръката на Жаклин в дясната си ръка.

Майора вдишваше с наслада благоуханния дъх на стълбовете, с нос срещу вятъра и куче на коленете. Пееше някакъв меланхоличен блус и се опитваше да пресметне наум колко дена може да изкара в Каркасон с двайсет и два франка.

От тази операция, която се свеждаше до разделянето на двайсет и две на четиристотин и шейсет, получи мигрена и резултатът престана да го интересува. Просто реши да остане един месец в най-добрия хотел.

Същият вятър, който биеше в ноздрите на Майора, разпиляваше къдрите на Жаклин и охлаждаше пламналите слепоочия на развълнувания Оливие. Щом откъснеше очи от огледалцето, той виждаше до десния си крак очарователните Жаклинини обувки от още жив гущер, заключен със златна закопчалка, за да не се чуват писъците му. Прелестният контур на кехлибарените й прасци се открояваше върху кремавата кожа на предната седалка. Ще трябва да смени тази кожа, вече окъсана, защото Жаклин твърде често сменяше позата си, но Оливие хич не го беше грижа, а това щеше да бъде и скъп спомен за него.

Сега пътят трябваше много да се труди, за да върви прав под колелата на колата, погледът на Оливие така точно се прицели в Орийак на излизане от Клермон, че пътят не можеше да му скрои и най-малък завой. При най-дребната грешка воланът се завърташе с няколко градуса и го връщаше в правилната посока с цената на умопомрачителни криволичения. Едва късно през нощта той зае отново своето място, причинил не едно сблъскване и чувствително разтегнат.

Орийак, после Роден и пред погледа на тримата пътници се появиха стъпалата на знойния Оверн. По картите го кръщават Лангдок, но геолозите не могат да го сбъркат.

След Орийак Оливие седна с Жаклин отзад, а Майора и кучето поеха шофирането. С ловко завъртане на английския ключ Майора възстанови правилното положение на огледалцето и се захласна единствено в проучването на пътя, който вече бяха изминали.

После стъпалата на Оверн изчезнаха с падането на нощта, но почти веднага се появиха отново, кучето бе щракнало копчето за фаровете.

На един час от Каркасон беше все още само полунощ, но когато влязоха в Каркасон, отново стана един часът.

Стаите на Жаклин и Оливие бяха отдавна запазени, а Майора с кучето сметна за най-удобно да се вмъкне в леглото на една прислужница от хотела, после в самата прислужница и да спре там, заспал дълбоко на топло. На другия ден щеше да смени стаята, искаше грижливо да си я избере.

IV

На сутринта се събраха отново около кръглата маса за закуска. Кучето седна отдолу, на равно разстояние от всеки, и поради този факт се почувства за първи път анулирано, освен на височина, така че удобно се сля с централния крак на масата.

Едно движение на Майора го направи отново куче, това движение бе излизането му в градината на хотела, то го последва, като въртеше опашка и лаеше от учтивост. Майора си свиркаше стомп и лъскаше монокъла си.

Останали сами, Жаклин и притесненият от кафявите греди на тавана Оливие гледаха в различни посоки.

Слънцето рисуваше профила на Жаклин в контражур върху прозореца на квадратчета; много пъти трябваше да започва отново, докато постигне съвършена прилика, но в този момент тя наистина беше очарователна.

Гладката кожа на бузите подчертаваше изключителната й младост, чаенорозовият цвят на лицето й придобиваше в съчетание с бронзовите й коси непознато досега за Оливие значение.

Светлите очи на Жаклин и нищо друго.

Оливие се наслаждаваше с цялата си същност на една кайсия, която току-що беше погълнал и върнал обратно, за да усети вкуса й, както правят рогатите животни. Чувстваше се все по-щастлив, а как да си обясним това, ако изключим Жаклин.

Тя се изправи гъвкаво, отмести стола си и му подаде ръка.

— Елате — каза тя — да се разходим преди обяда.

Майора купуваше картички от будката срещу гарата. Взе за двайсет и един франка и даде двайсетте су, които му останаха, на кучето, за да си плати едно коткане, но, разбира се, ведно с всички котки.

Майора ги гледаше как се отдалечават, с едното си помътняло и другото все така стъклено око. Хванати под ръка, те поеха по полския път.

Тя беше в светла памучна рокля и леки сандали с висок ток, с все тези коси, пленили слънцето, което вече не можеше да избяга.

Майора продължаваше да свирука, като смени стомпа със слоу, и се разположи удобно на терасата на кафенето при Гарата и Сдружените албигойци.

Полският път беше като други полски пътища, красив за гледане за мнозина. Състоеше се от една част същински път, после един междинен участък път-поле, разделен на: тревиста преграда, плитка канавка, преграда от дървета и накрая поле, с всички възможни съставни части: синап, рапица, пшеница, различни и безразлични животни.

Там бяха Жаклин и дългите й крака, закръгленият и бюст, подчертан от белия кожен колан, и голите й ръце, само с две буфан-ръкавчета, готови да полетят, понесли под себе си сърцето на Оливие, увиснало на част от аортата, достатъчно дълга, за да стане на фльонга.

На връщане, тъй като Жаклин бе положила ръка над китката на Оливие, когато я отдръпна, остави светла следа върху тъмната му кожа, но върху тялото на Жаклин — никаква следа.

Навярно Оливие е бил твърде плах.

Те стигнаха до гаровия площад, когато Майора се надигна, за да пусне в пощата единайсет картички, надраскани за нула време, и като знаете, че струват по деветнайсет су едната, пресметнете колко му остават.

В хотела обедът беше готов.

V

Кучето пощеше бълхите си пред стаята на Майора и Оливие настъпи опашката му, когато излизаше от своята стая, дочул звънеца за обяд.

Предната вечер беше чудесно, разходиха се с кола до реката, но кучето запротестира, защото едва сега, след като беше убило бълхата, имаше време да се заеме с Оливие.

И Жаклин, изтегната до водата, в бял бански, с перлени капки по косата, с блестящи целофанени капки вода по краката, по ръцете и с обикновена мокра вода по пясъка, на който лежеше. Тогава той се наведе и приятелски потупа кучето по гърба, а то снизходително близна ръката му с големия си език.

Но той не беше посмял да й каже думите, от които човек се притеснява, когато е стеснителен, а само „лека нощ“, като другите вечери.

На сутринта искаше да й каже тези думи. Тогава вратата на Майора се отвори и Оливие се озова зад нея, а Жаклин излезе оттам в бяла копринена пижама, разтворена на твърдите й гърди, и прекоси коридора, за да се среше в своята стая, да се облече…

VI

Вратата на Майора нямаше да може да се затвори, защото пантите й бяха ръждясали от солената вода на сълзите…

[0] По асоциация с идиоматичния израз „бяла патка“, простодушно, глупаво момиче. — Б.пр. ↑

[1] Смелчага (фр). — Б.пр. ↑

[2] Макс дьо Вьози (1886–1952) — френски писател, автор на сантиментални романи. — Б.пр. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.